Odzadu
Pavel Beneš 

Slíbil jsem váženému kolegovi recenzi a už je to jasné: nestihnu knihořady a přitom nevím, jestli to nakonec není dobrá zpráva, a to mne uvádí do stavu, kterému vojáci říkají mimořádka, přestože na tyhle adventní dny se těším každý rok tak nějak od Štěpána minulého roku. Knihořady se zpravidla začínají někde mezi druhou a třetí svíčkou a jsem kvůli nim ochoten odvolat poslední hodiny výuky v situaci, kdy už je jasné, že je nestihnu do čtvrtého plamínku. Vyzbrojen o hodně mladším bráchou Elektroluxu lezu po schůdkách bytem, vytahuji jednu knížku za druhou a pečlivě je ze všech stran vysávám a přitom, to dá rozum, je musím trochu otevřít. Kdo by odolal pokušení si rychle alespoň pár větiček nepřečíst? Číst v rámusu se nedá, tak na chvilenku vypnu ten zázrak s několika filtry, který je ještě lepší než ten superdrahý s vodou uvnitř, ale zato řve, jako kdyby měl v popisu práce překonávat metalové koncerty. Ze začátku jsem opatrný, ale s přibývajícím časem vytahuji víc a víc těch, které se mi tak nějak nechce vracet, a tak je přenáším a začínám je vršit do sloupku u postele. Přitom zdráhavě odebírám ze sloupku na druhé straně ty, co jsem si natahal vloni, a na které se v beznadějném shonu za každodenní pedagogicko-byrokratickou rumařinou nedostalo. Nahradit Vitruvia Vopěnkou? Zaměnit V&W za Suchého? Biografii Milese Davise 
za de Chiricův nebo Dalího vlastní životopis? Tahle nádherná dilemata řeším s velikou radostí a generálpauzy mašiny mající za úkol vtahovat do sebe ty všudypřítomné tuny prachu, se kterými moje pečlivá žena svádí po celý rok tuhý, avšak marný boj, se stále více prodlužují...
Letos je to ale jinak. Slíbil jsem kolegovi recenzi jeho připravované knihy, a tak zatím nelezu po štaflích, ale ťukám na klávesnicové šipky, pohybuji se vpřed a hned zase vzad po digitálních stránkách, abych si vštípil ty nádherné hry se slovy, stejně jako se základy vizuální abecedy, dobře se bavím, a s potěšením zjišťuji, že dostávám záběry ze zcela jiné optiky, z jiného úhlu pohledu než bych čekal od jakékoliv učebnice. A je to vlastně učebnice? Není to spíš sbírka neobyčejně moudrých, vtipných a přitom zcela originálních úhlů pohledu na věci kolem nás? Kdysi mi řekl můj táta, že na kázání (měl v komunismu dost nezvyklou profesi faráře) se dá poznat, jestli jeho autor byl dobrý nebo špatný v deskriptivní geometrii, jestli má anebo nemá schopnost podívat se na jeden problém z mnoha různých úhlů. Nevím, jak na tom byl s deskriptivou Pavel Beneš, ale řekl bych, že výborně. Jeho úhel pohledu není dán jenom tím, že je veden z neobvyklé výšky, ale je především určen jeho schopností podívat se na věci, jevy a děje z nečekaných směrů a s moudrým a bystře vtipným odhledem. Kniha Odzadu je dobře vyváženou kombinací vtipných zamyšlení, pozoruhodných úvah o zásadních věcech grafického designu, imaginativních detailů, inspirativně neobvyklých poetických vazeb, ale nad vším vévodí nádherné pohrávání si s češtinou. Benešova poetika má své kořeny v tradici Osvobozeného divadla, stejně jako nejlepších let Semaforu brilantního Jiřího Suchého, a těch pramenů bychom mohli nacházet ještě mnohem více, kdyby nešlo o něco zcela jiného, totiž o prostý důkaz, že jasným, nezpochybnitelným a zejména poctivým gestem Pavel Beneš ukazuje, že vnímá grafický design jako neoddělitelnou součást jazykové kultury a svou profesi učitele grafického designu jako výsostné poslání. Jeho kniha je nádherným čtením, pastvou pro oči a vtipně obohacujícím dílem.
Byl bych rád, kdybych již v příštím adventu „musel“ řešit problém, kam tuto knihu zařadit. Patří mezi „bible“ typu Vitruvia, Albertiho, Goetha, Lessinga, nebo Muziky? Nebo, má být spíše řazena k „učitelským poznámkám“ Johannese Ittena, Paula Kleea, Josefa Alberse, Moholy-Nage, Charlese Rileyho II či Johna Gage? Ale ona by mohla „sedět“ vedle protagonistů Osvobozeného divadla, Semaforu a tak těsně přiléhat k Jiřímu Kolářovi, Františku Listopadovi a dalším mistrům slova. To by byly příjemné trable.
V každém případě jsem v knihořadech pro letošní rok hodně retardovaný, ale už jsem to jednou řekl: Je to výborná zpráva...

Prof. Mgr. Miroslav Vojtěchovský, 
fotograf a vysokoškolský pedagog